Amikor a világra jövünk,
valami más is megszületik.
Mi elkezdjük az életünket,
az is megkezdi útját.
Felénk.
Lassan halad, de sosem áll meg.
Bárhová is megyünk, bármely utat is választunk,
követni fog.
Sosem lassít, sosem gyorsít, de mindig közeledik.
Ha futunk...
Az ballag
Ha pihenünk...
Ő nem fog.
Egy napon túl sokáig maradunk egy helyen.
Túl nyugodtan ülünk
vagy túl mélyen alszunk...
és amikor megkésve továbbindulnánk...
Észre veszünk az árnyékunk mellett egy másodikat...
És akkor az életünk véget ér.
Ha azt hiszitek, hogy gyenge vagyok, mert ő meghalt,
akkor nem sok mindent értetek.
Ha bármi részetek volt a halálában,
és nem féltek,
akkor nem értetek semmit.
Szóval a saját érdeketekben ezt értsétek meg:
Én vagyok a Doktor.
Megkereslek titeket,
és soha nem adom fel.
- MENNYBŐL JÖTT -
A berendezés abban a teremben...
Megfelel egy továbbfejlesztett extra nagy hatótávolságú teleportnak.
Szóval maximum egyetlen fényévnyire vagyok onnan, ahol voltam.
És ugyanabban az időzónában.
Amikor lemegy a nap,
pontosan meg fogom tudni állapítani a csillagok alapján, hogy hol vagyok.
Akkor választhattok.
Vagy előjöttök, megmutatjátok magatokat,
vagy bujkáltok tovább.
Clara azt mondta, ne álljak bosszút.
Jobb, ha tudjátok, hogy nem mindig hallgatok rá.
Ez mi?
Kertészek vagytok? Utálok kertészkedni!
Miféle ember az, aki virágok felett akar hatalmaskodni?
Az az alkalmatlanok diktatúrája.
vagy hogy máshogy fogalmazzak, az a diktatúra.
Gyerünk, mozgás!
A Doktor fogad titeket!
Mutassátok, mitek van!
Épp most láttam a legjobb barátom kínhalálát.
Az én napom rosszabb már nem lehet.
Lássuk, mit tehetünk a tietekért!
Ismerlek.
Már láttalak korábban.
Ismertem egy trükköt, régen, amikor fiatal voltam és telepatikus...
Persze nem lehet valódi pszichés kapcsolatot létrehozni egy ajtóval,
nyilvánvaló okból...
Közismerten mogorvák.
Képzeljük csak el, milyen lehet ajtóként élni...
Az emberek állandóan csak becsapnak.
Az a sok kopogás, de sose téged keresnek...
És minden éjjel bezárnak.
Szóval ha csak egy kicsit is kedves vagy…
Látod, Clara...
Még mindig megy.
De én...
Valóban nem látok kiutat.
Végül elfogyott előlem a folyosó.
Ez aztán összefoglalja az életemet.
Ez újdonság.
Félek.
Most jöttem rá, hogy valójában félek a haláltól.
Valami rosszat mondtam?
Mit mondtam?
Miért álltál meg?
Régi.
Nagyon régi. Valószínűleg nagyon-nagyon régi.
Amikor kisfiú voltam,
meghalt egy öregasszony.
Letakarták, de forró, napfényes nap volt
és jöttek a legyek.
Évekig rémálmaim voltak tőle.
Szóval ki lopta el a rémálmaimat?
Miért vagyok itt?
Nagyon régen ismersz engem, ugye?
Szóval...
Mi ez?
Csapda?
Börtön?
Nem!
Kínzókamra?
Igazam van?
Valakinek tényleg több esze lehetne.
Bárki, aki mindezt létre tudja hozni és el tudja lopni a rossz álmaimat...
Annak több esze lehetne.
A titkaim...
Ki van zárva.
Nem mondom el. Nem én!
Megmondtam, hogy félek a haláltól.
És nem is hazudtam.
Előny nálam!
Mert erre nem számítasz!
Bocs a késésért!
Kiugrottam egy ablakon, a biztos halálba.
Akarod tudni, hogy éltem túl?
Gyerünk, kérdezd meg!
Nem, hát persze, hogy muszáj volt kiugranom!
Az első szabály, ha kivallatnak minket:
mi vagyunk a legfontosabbak a kínzókamrában.
A terep a miénk. Hát használjuk ki!
Ha halállal fenyegetnek minket:
mutassuk meg, ki a főnök!
Halljunk meg gyorsabban!
Ezt te többször láttad tőlem, mint a legtöbben.
Igaz, Clara?
A meghalás első szabály: ne tedd!
Második szabály: lassíts!
Előtted az életed hátralévő része!
Minél gyorsabban gondolkodsz, annál lassabban telik el.
Koncentrálj!
Vedd úgy, hogy túl fogod élni!
Mindig vedd úgy!
Képzeld azt, hogy már túlélted!
Van egy óvóhely az agyadban…
Zárkózz be és gondolkodj!
Ez az én óvóhelyem.
Mindig az képzelem, hogy újra a TARDIS-omban vagyok,
éppen felvágok,
elmesélem neked, hogyan szöktem meg,
megnevettetlek vele.
Most is épp ezt teszem.
Zuhanok, Clara.
Haldoklom.
És el fogom magyarázni neked, hogy maradtam életben.
Alig várom, hogy halljam, mit fogok mondani.
Közönség nélkül mit érek?
Egy reményem van... Só!
Már korábban is mintha éreztem volna.
Amikor kitörtem az ablakot, már biztosan tudtam. Sós levegő.
Ez a kastély a tengerben áll.
Nagy magasságból vízbe ugrani nem garantálja a túlélést.
Pontosan tudnom kell, milyen mélyre zuhanok és milyen gyorsan.
Mit gondolsz, miért dobtam ki a zsámolyt?
Esési idő a becsapódásig...
7 másodperc.
Mert erre nem számítasz!
A zsámoly szélellenállása,
a légkör sűrűsége,
a helyi gravitáció erőssége...
Elrontom a varázslatot? Keményen dolgozom az ilyeneken, tudod?
Vizet érés úgy...
0.02 másodperc múlva!
Az eszméletlen maradás esélye...
"1. kérdés: Mi ez a hely?"
Nem hagynál aludni?
"2. kérdés: Mit mondtál, amitől megállt az a lény?"
Muszáj mindent tudnom?
"Hogyan fogsz"
Clara...
Nem tudok mindig...
"Hogyan fogsz GYŐZNI?"
Állandóan csak jön, Clara.
Bárhová megyek, követ. Miért?
Miért csinálja ezt?
"Rossz kérdés!"
Az örök tanár. Hát mi a jó kérdés?
"Nem miért. Ki?"
Követ engem.
Bárhová megyek, követ.
De lassan. Ijesztően csoszogva.
Ijesztően!
Ezek a képernyők, amik mindenhol ott vannak...
Azt mutatják, hogy éppen pontosan hol van.
Hogy milyen messzire jutott, mennyire közel...
Mert meg akar ijeszteni!
A nyakamban liheg.
Ez a lényeg. Ezt csinálja. Ez az egész egy színház!
A félelemről szól.
Munkahipotézis:
Egy teljesen automatikus kísértetkastélyban vagyok.
Egy mechanikus útvesztőben.
Ez egy gyilkos titokdoboz, amit arra terveztek, hogy halálra rémisszen
és csapdába estem benne.
Biztosan itt a karácsony.
Még egy ásó.
Valaki azt akarja, hogy ássak.
Mit gondolsz, Clara?
Valaki utalni akar valamire?
Te mit tennél?
"Ugyanazt, amit te."
Igen. Igen, hát persze.
Legyünk őszinték, ebbe haltál bele.
Szóval...
Valaki azt próbálja tudatni velem,
hogy valami fontos van elásva ebben a kertben.
Ez szinte ez első dolog, amit tudatni akartak velem.
Lehet, hogy trükk.
Lehet, hogy az egyik elődöm.
Mert nem én vagyok itt az első rab, ugye?
Az a sok koponya...
Vajon ők hol rontották el?
Egy ilyen magas épület,
Ilyen lassú lénnyel, tehát...
Egy óra.
Háromszögek fizikája. Vesztettél!
Szóval?
Tud csapdát állítani.
Semmi baj!
Csapdákban jó vagyok.
Szóval hova mész?
Csak egy út van be és ki.
Tekintve, hogy elmész...
Nem, ez nem lehet...
"A 12-esben vagyok"
Nos, ez is közel volt.
Vagy legalább is "közel volt" lesz, amint kimásztam belőle.
Szóval hogy fogok kimászni?
Gyerünk, tanárnő, kérdezz!
"Ne hazudj!"
Valójában félek a haláltól.
"2. kérdés: Mit mondtál, amitől megállt az a lény?"
Az igazságot, igen.
De nem bármilyen igazságot, Clara.
Ezt az egész helyet arra tervezték, hogy megrémítsen.
Vallatnak.
Nem csupán az igazságot akarja.
Az nem elég.
Vallomást akar.
Olyan igazságokat kell mondanom, amit sose mondtam el eddig.
Ez az egyetlen, ami megállítja.
Tudod, az a gond...
Clara...
Hogy vannak igazságok, amiket sosem mondhatok el.
Semmiért.
De egyedül vagyok és félek.
Egyedül.
És nagyon-nagyon félek.
Bevallom.
Nem azért hagytam el Gallifrey-t, mert unatkoztam. Ez mindig is hazugság volt!
Nem elég?
Többet akarsz?
Féltem. Azért futottam el, mert féltem.
Ezt akarod, hogy mondjam? Ez eléggé igaz neked?
Fura...
Nem az a nap a legrosszabb, amikor elveszítünk valakit.
Akkor legalább van valami dolgunk.
Hanem azok a napok, amikor még mindig halott marad.
57 perc.
Így működik a világom, Clara.
Kipipálom a másodperceket, ahogy múlnak.
Az életem egy visszaszámlálás.
Ha kastély egyik végére csalogatom a lényt,
aztán elfutok a másik végébe,
azzal maximum összesen 82 percet szerzek magamnak.
82 perc enni,
aludni és dolgozni.
Azon dolgozom, hogy megtaláljam a 12-es szobát.
A kastély ezt akarja tőlem.
Csalogat engem.
A számozás kicsit zavaros.
Mintha a szobákat összekeverték volna.
Talán mozognak.
Az egész kastély mozgott,
amikor megállítottam a lényt.
Ha elég időre elhagyom, minden szoba visszaáll az érkezésemkori állapotba.
Rendet rak maga után.
Automatikus takarítás.
Szerintem ez az egész hely egy zár energiahurokban van,
folyamatos újrafelhasználással.
Vagy talán a pokolban vagyok.
Semmi baj.
Nem félek a pokoltól. Az csak a rossz emberek mennyországa.
De meddig...
Kell itt lennem?
Örökké?
Állandóan csak jön.
Egyre közelebb.
A visszaszámlálás sose áll le.
De mihez számlál vissza?
Két esemény van mindenki életében, amire senki sem emlékszik.
Két pillanat, amit minden élő dolog megtapasztal
és mégis, senki sem emlékszik semmire belőlük.
Senki sem emlékszik a születésére
és senki sem emlékszik arra, hogy meghal.
Ezért bámulunk mindig bele a koponyák szemgödreibe?
Mert azt kérdezzük...
"Milyen volt?"
"Fájt?"
"Még mindig félsz?"
"Madár"?
Mi köze ennek ahhoz, hogy "madár"?
Vannak itt madarak?
Valamit nem veszek észre, Clara.
Azt hiszem, valami szörnyűt.
Hahó!
Hahó, van ott valaki? Hahó!
Ez csapda, Clara.
Csalétek és csapda.
A nekem kiszórt morzsákat követem.
Ez valakinek a játéka...
És nem hagyhatom abba a játékot.
A játékot, amit mindenki más elveszített.
Tudom, hogy mozgassam azt a falat, Clara.
Szóval amíg ki nem fogyok a vallomásokból...
De amit valójában tudni akarok, az az...
Hogy ki szórakozik a csillagokkal?
Mindegyik rossz helyen van.
Legalább is ebben az időzónában.
Tudom, hogy nem utaztunk az időben, hogy idejussunk.
Én érzem az időutazást.
Ha nem tudnám, hogy nem így van,
azt mondanám, 7000 évet utaztunk előre a jövőbe.
De tudom, hogy nem így van.
Szóval ki mozdította meg a csillagokat?
A hibrid.
Sok évvel az időháború előtt
az időurak tudták, hogy közeleg,
mint a vihar a széllel.
Számos prófécia és mese,
legenda előzte meg.
Az egyik...
egy lényről szólt, amit "a hibrid"-nek neveztek.
Félig dalek, félig időúr.
A tökéletes harcos.
De kinek az oldalán állt volna?
Békét hozott volna vagy pusztulást?
Valóság volt...
Vagy csak mese?
Bevallom...
Tudom, hogy a hibrid valóság.
Tudom, hol van és mi az.
Bevallom,
félek.
"Otthon"
Hát persze...
Az utolsó négyzet a sakktáblán.
Mi más lehetne?
A TARDIS.
Egyetlen vallomásnyira.
Azbantium.
400-szor keményebb, mint a gyémánt.
6 méter vastag.
A kivezető út.
Madár.
És most emlékszem!
Mindig ilyenkor.
Mindig ilyenkor, mindig pontosan ilyenkor!
Nem tudom ezt tovább csinálni, Clara.
Nem tudom!
Miért mindig én?
Miért nem lehet néha más?
"3. kérdés Hogyan fogsz"
"GYŐZNI?"
Nem veszíthetnék csak egyszerűen?
Csak ez egyszer?
Könnyű. Könnyű lenne.
Annyira könnyű lenne!
Csak elmondom nekik.
Csak elmondom, bárki is akarja tudni.
Mindent elmondok a hibridről.
Nem tudom ezt tovább csinálni.
Nem tudom!
Nem tudom mindig ezt csinálni!
Ez nem igazság!
Clara, ez egyszerűen nem igazság!
Miért nem veszíthetek?
"NEM!"
De emlékszem, Clara.
Te ezt nem érted.
Mindenre emlékszem.
Minden egyes alkalomra.
"NEM!"
És te továbbra is halott leszel.
Bármit is teszek...
Te akkor se leszel itt.
Doktor...
Nem te vagy az egyetlen, aki valaha elveszített valakit.
Ez mindenkivel megtörténik.
Lépj túl rajta!
Győzd le!
Szabadulj meg tőle!
Doktor, itt az idő.
Állj el, emeld fel a segged!
És győzz!
Üdv megint!
Nincs több vallomás, bocs.
De elmondom neked...
Az igazságot.
A hibrid egy nagyon veszélyes titok.
Egy nagyon-nagyon veszélyes titok
és ezt a titkot meg kell tartani.
Szóval nem mondok neked semmit.
Egyáltalán semmit.
Ehelyett...
Valami sokkal rosszabbat fogok tenni.
Kijutok innen
és megtalálom, ki hozatott ide.
És bármivel is próbálkoznak...
Meg fogom akadályozni!
De lehet, hogy el fog tartani egy darabig,
szóval akarod, hogy meséljek neked valamit?
A Grimm-testvérek.
Kedves fickók.
Együtt dartsozunk.
Azt mondják,
volt egy császár,
aki megkérdezte a juhász fiát:
Hány másodperc van az örökkévalóságban?
Senki sem érti az időurakat.
Nekünk az örökkévalóságig tart, amíg meghalunk.
Még akkor is, ha túlságosan megsérültünk a regenerálódáshoz,
a testünk minden sejtje próbálkozik.
Rendesen meghalni napokig is eltarthat.
Ezért szeretünk a saját fajtánk között meghalni.
Tudják, hogy nem szabad túl korán eltemetni minket.
Azt hiszem,
a jelenlegi állapotomban
olyan másfél napig fog tartani,
hogy elérjem a torony tetejét.
Azt hiszem...
Ha szerencsém van...
Van másfél napom.
Meg kell tennem, Clara.
Ez az egyetlen mód.
Erősnek kell lennem.
Kezdettől fogva tudnom kellett volna.
Hát persze...
Az arcképed...
A lény a saját rémálmaimból...
Ez a hely az én saját, rám szabott kínzókamrám.
Csak nekem készült.
És az a sok koponya a vízben...
Hogy lehetnének más rabok...
Az én poklomban?
Persze a megoldás az...
Hogy sosem volt más rab.
És a csillagok...
Nem voltak rossz helyen...
És nem utaztam az időben.
Csak már...
Nagyon, nagyon...
Régen itt vagyok.
Minden szoba visszaáll.
Emlékszel, mondtam.
Minden szoba visszaáll az eredeti állapotába.
Logikusan...
A teleport is ugyanezt kell tegye.
"Teleport". Flancos egy szó.
Valójában olyan, mint a 3D printerek.
Csak ezek élő anyagot bontanak le információvá, aztán továbbítják.
Csak energiát kell hozzáadni.
A szoba visszaállt,
visszatért az eredeti állapotába, amikor megérkeztem.
Vagyis...
Még mindig van rólam egy másolat a merevlemezen.
Rólam...
Pontosan úgy, amilyen voltam...
Amikor megérkeztem ide...
7000 évvel ezelőtt.
Csupán csak...
Egy kis energiát kell találnom.
És energiához csak...
Kell valami, amit elégethetek.
Meddig tudom ezt még csinálni, Clara?
Hogy elégetem a régi önmagamat,
hogy újat csináljak?
Ha azt hiszitek, hogy gyenge vagyok, mert ő meghalt,
akkor nem sok mindent értetek.
Ha bármi részetek volt a halálában,
és nem féltek,
akkor nem értetek semmit.
Szóval a saját érdeketekben ezt értsétek meg:
Én vagyok a Doktor.
Megkereslek titeket,
és soha nem adom fel.
Mert erre nem számítasz!
Ha nem tudnám, hogy nem így van,
azt mondanám, 7000 évet utaztunk előre a jövőbe.
Hány másodperc van
az örökkévalóságban?
Ha nem tudnám, hogy nem így van,
azt mondanám, 12 ezer évet utaztunk előre a jövőbe
Hány másodperc van
az örökkévalóságban?
És akkor a juhász fia...
600 ezer évet előre a jövőbe.
Hány másodperc van az örökkévalóságban?
És akkor a juhász fia azt mondta...
Egymillió-kétszázezer évet előre a jövőbe.
És akkor a juhász fia azt mondta...
Kétmillió évet előre a jövőbe.
És akkor a juhász fia azt mondta...
20 millió évet előre a jövőbe.
És akkor a juhász fia azt mondta...
Van egy hegy tiszta gyémántból.
Egy órába telik megmászni,
és egy órába megkerülni.
52 millió évet.
Minden 100 évben jön egy kismadár,
és megfeni a csőrét a gyémánthegyen.
Majdnem egymilliárd évet.
és amikor az egész hegyet elkoptatta,
akkor múlt el az örökkévalóság első másodperce.
Jóval több, mint egymilliárd évet.
Biztosan úgy gondolod, hogy ez pokoli sok idő.
Kétmilliárd év.
Én magam úgy gondolom, hogy nem semmi...
Én magam úgy gondolom, hogy nem semmi madár lehetett.
Menj a városba!
Keress valaki fontosat!
Mondd meg nekik, hogy visszatértem!
Mondd meg nekik, hogy tudom, mit tettek
és úton vagyok.
És ha megkérdik, ki vagyok,
mondd meg nekik, hogy a hosszabbik úton jöttem.
Valószínűleg még mindig hallasz,
szóval köztünk legyen szólva...
Rosszul értetted a próféciát.
A hibrid nem félig dalek. Semmi nem félig dalek.
A dalekek azt sosem hagynák.
A hibrid, akinek az a sorsa, hogy legyőzze Gallifrey-t
és a romjai felett álljon...
Nem más, mint én.
Fordította és időzítette: CicMax és MaZsola